Metsä
![Kuva](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEiOUNjPfXvJ9mm71hyI-7XD42za7mD0PwX0I8HryFivhB3r4W-u2EbEidiaisSB7puw1mkknMajOc1W9XTC7InZ9a6aiXWttBqDzbHy1ipWim95zqOeCXXL1T1bJi7dUA2PleMr1mQ-HvU/s400/metsa.jpg)
Metsä. Se kaartuu ympärilläni, kiemurtelee sieraimiin. Se koskettaa parantaen, vaikka vastustaisin. Se viettelee vaivihkaa. Vaivattomasti. Kutsuu astumaan eteenpäin, kellahtamaan sammalikkoon ja puhaltaa hellästi niskaan. Kättelen kuusia kulkiessani, silitän männyn kaarnaa. Joskus onnekkaana hetkenä pilkottaa peuran korvat pajukon takaa. Rapakivi murjottaa sammalhatussaan, kun kuljen suuntaan, jonka pystyyn jäänyt juurakko osoittaa kyhmyisellä rystysellään. Se on aina oikea. Muurahaisten karavaani polveilee kivien välissä. Vältän astumasta päälle. Heidän työnsä on tärkeämpää, kuin minun. Linnut varoittavat kulkijasta, josta ei ole varmuutta. Mutta täällä olen varma, etten ole yksin. Olemme yhtä. Jäkälä palautuu muotoonsa hetken päästä askeleista. Vain metsän olennot tietävät, että olin vierailulla. Olin kuin kotonani.