Valikurppa
Valikurppa istui rantakivellä ja valitti. Valitti maailmaa, ihmisiä ja itseään. Valitti aina vaan ja tiheään, niin ettei väliin mahtunut ketään. Valikurppa valitti, kun aurinko nousi. Valikurppa valitti, kun aurinko laski. Hän valitti täyteen minuutit ja tunnit, kaikki kuukaudet, vuodenajat ja kilokunnit. Valikurppa valitti täyteen mielensä, lauseensa ja virkkeensä ja lopulta sydämensä. Unohti hymyilemisen kykynsä. Valikurppa valitti pois päivänsä ja yönsä, ystävänsä ja työnsä. Valikurppa valitti valittamistaan, valitti nyt, jos milloinkaan. Valikurppa oli valittajista parhain, valitti yöhön asti ja aloitti taas varhain. Valikurppa odotti lämpöä ja tunnustusta, mutta mitalia ei löytynyt postista. Mutta kerran tapahtui kummia, sillä Valikurpan suu alkoi kuivua. Joutui pyytämään apua, ohikulkijalta kurkkupastillia. Ja kas, Valikurpan kielellä pastilli suli. Maistui mansikalle ja parempi mieli tuli. Ei löytynyt auttajasta moitittavaa päiväkin paistoi, loistavaa! Mutta mitäs, mitäs nyt si