Kuin risainen lehden riekale
Olen kuin risainen lehden riekale,
viimeinen syksyn riisumassa puussa.
Riekun viimassa hallitsemattomasti,
kiinni entisessä enää ohuella säikeellä.
Mietin, miltä tuntuisi päästää irti
ja antautua syyspuhurin vietäväksi.
Pelkään ja kaipaan samanaikaisesti.
Roikun kiinni tutussa, turvallisessa.
Mutta kaipaan myös vapautta ja irrottautumista,
kaiken epäolennaisen taakse jättämistä,
lupausta uudenlaisesta huomisesta.
Miltä tuntuisi avata lehtiruotonsa haralleen
ja antaa ilman kantaa?
Todella lentää.
Ehkä lyhyesti,
mutta riehakkaasti.
Koko sydämellä.
Kommentit
Lähetä kommentti